A existat un adevărat Dr. Frankenstein? Frankenstein, sau Modern Prometeu este considerat de mulți drept primul roman de science-fiction. A fost scris în 1816-1817, într-o perioadă în care o mulțime de oameni de știință au încercat să readucă la viață cadavre cu ajutorul electricității, crezând că aceasta deține secretul vieții.
Ideea că electricitatea ar putea fi cauza vieții s-a născut în 1786, când un italian pe nume Luigi Galvani se amuza făcând experimente în laboratorul său. Într-o zi a observat că piciorul unei broaște disecate se contracta atunci când era plasat lângă un generator electrostatic. Intrigat, Galvani a continuat să investigheze acest fenomen uimitor. El și-a botezat noua sa creație drept electricitate animală, care a devenit mai târziu cunoscută sub numele de galvanism.
Lucrările lui Galvani privind efectul electricității asupra piciorului acestei broaște anonime au atras atenția unui alt italian, Alessandro Volta. Pentru Volta, contracțiile broaștei nu reprezentau nimic extraordinar, nici un fel de electricitate diferită de ceea ce se știa deja. Pur și simplu, nervii și mușchii broaștei se comportau ca un aparat extrem de sensibil, capabil să detecteze curenți electrici foarte slabi, mult mai mulți decât cei măsurabili cu instrumentele din acea vreme.
[rssfeed id='1612173855' template='list' posts=2]Ca dovadă a ideilor sale, Volta a inventat prima baterie electrică practică, pe care a descris-o într-o scrisoare adresată prestigioasei Royal Society din Londra în 1800, deschizând astfel calea către experimente pentru rezolvarea enigmei: ascundea oare electricitatea secretul vieții? Mai mult, ce s-ar întâmpla dacă un cadavru ar fi electrocutat?
Nepotul lui Galvani, Giovanni Aldini, a fost cel care s-a dedicat din toată inima artei deosebite a reanimării cadavrelor, oferind un spectacol macabru în toată Europa: electrificarea unui cadavru. Faima sa a atins apogeul la 18 ianuarie 1803, când, la Colegiul Regal al Chirurgilor din Londra, a electrocutat corpul lui George Forster, în vârstă de 26 de ani, care fusese condamnat la spânzurătoare pentru că își omorâse soția și copilul.
Sentința specifica faptul că trupul său va fi predat științei pentru disecție, astfel încât să nu poată fi înviat în Ziua Judecății ca orice alt bun creștin. Aldini a pus mâna pe cadavru și în aceeași zi și-a pregătit experimentul sub ochii mai multor medici și a unui public curios.
A început prin a-i plasa electrozi pe față: la șocul electric, maxilarul i s-a contractat și ochiul stâng s-a deschis. Cu diferiți electrozi împrăștiați în jurul corpului său, Aldini l-a făcut pe bărbatul executat să Își miște brațele, să se aplece și chiar să pară că respiră. Dar Aldini a păstrat ce era mai bun pentru final: a plasat un electrod în ureche, altul în anus și a deschis circuitul. Trupul fără viață al lui Forster a început să se miște ca și cum ar fi dansat un dans macabru.
Un jurnalist de la London Times a scris: „Mâna dreaptă s-a ridicat și picioarele au început să se miște. Pentru privitorul nepregătit, părea că se întoarce la viață”. Unii au crezut că Aldini chiar avea de gând să îl readucă la viață pe criminal; chiar și procesul-verbal a dezvăluit că, dacă acest lucru se va întâmpla, condamnatul va fi spânzurat din nou. Dar Aldini nu împărtășea această opinie: pentru el, electricitatea „exercita o influență considerabilă asupra sistemului muscular și nervos”, dar nu afecta în niciun fel inima.
Unul dintre ei a fost chimistul Andrew Ure, care în decembrie 1818 a dezvăluit experimentele pe care le făcuse pe un alt călău, Matthew Clydesdale. Totul începuse cu o lună mai devreme, pe 4 noiembrie, la Glasgow, când l-a conectat pe bărbatul executat la o baterie de două ori mai puternică decât cea a lui Aldini. Când a plasat electrozi pe măduva spinării și pe nervul sciatic, fiecare mușchi din corpul său a început să aibă contracții convulsive.
Prin conectarea nervului frenic la diafragmă, el a determinat „corpul să înceapă să execute mișcările de respirație”. În cele din urmă, a atașat electrozi la un nerv din frunte și la unul din călcâi: „fiecare mușchi al feței sale a arătat simultan o expresie înfiorătoare, unind furia, groaza, disperarea, angoasa și zâmbetele înfricoșătoare de pe fața criminalului”. Ca în cele mai bune filme de groază, mai mulți spectatori au fugit speriați din sală, iar unul dintre ei a leșinat.
Ure credea că utilizarea electricității mergea dincolo de ceea ce părea a fi un spectacol macabru de păpuși: el credea că, în circumstanțe foarte specifice, un cadavru poate fi reînviat: „Există o anumită probabilitate de a-l readuce la viață”. Acest fapt, nedorit pentru un criminal și poate contrar legii, ar fi scuzabil într-o singură ocazie, când ar fi util științei.
De aceeași părere a fost și fizicianul și inventatorul electromagnetului William Sturgeon, care, în anii 1840, a încercat să readucă la viață patru tineri înecați, aplicându-le un curent electric. În ciuda eșecului său, Sturgeon era convins că, dacă s-ar fi dedicat acestui tip de cercetare ceva mai devreme (avea pe atunci 50 de ani), ar fi obținut un oarecare succes.
Oricum ar fi, unicul lucru cert este că niciunul dintre ei nu a reușit să imite isprava lui Victor Frankenstein.